Jeg tror, miss Bates er i det andet værelse. Tag plads.
- Miss Woodhouse er her, miss Bates. - Du godeste. Jane, kan du...?
- Det kan jeg desværre ikke. - Nej, det er klart.
Jeg siger bare, at du er sengeliggende.
- Sig, at jeg kommer straks. - Ja, miss.
- Miss Bates kommer med det samme. - Tak, Patty.
Miss Woodhouse! Hvor er det venligt af dem.
Jeg troede, det måske var mr. Churchill.
Han lovede at komme og se på mors briller.
De vil vel lykønske Jane med pladsen hos mrs. Eltons veninde i Bristol?
Hun bliver garanteret yderst tilfreds.
Det er meget betænksomt af dem.
Søde Jane. Det bliver svært at undvære hende efter så lang tid.
Det lille skind ligger i sengen med en skrækkelig hovedpine.
Jeg forbød hende at tage imod nogen. "Nu ligger du der, til det går bedre."
Det gør mig virkelig ondt at høre. Men mit ærinde gælder faktisk Dem.
Hun sad til sent og skrev et brev.
"Du fordærver synet," sagde jeg.
Det sagde jeg, og sådan blev det.
Miss Bates... Jeg har bange anelser om -
- at jeg sagde noget på Box Hill i går, som virkelig har smertet Dem.
- Mig? - Jeg har ligget søvnløs hele natten.
- Tilgiv mig. - Jeg mindes ikke noget som helst.
Og i givet fald var det vel næppe med overlæg. De er altid så venlig.
Både De og mr. Woodhouse.
Hvor bliver mr. Churchill af?
Stakkels mor kan ikke se uden briller. Og det ligner ham ikke at svigte os.
I går formiddag forekom vejret så klart -
- at jeg letsindigt spadserede helt til den femte bøg.
- I dag bøder jeg for mit overmod. - Det gør mig ondt.
Emma! Der er triste nyheder.
- Mr. Knightley forlader os. - Forlader han os?
Jeg skal bare besøge min bror John og Isabella i London.
Skal jeg sende hilsner udover det sædvanlige?
Nej. Rejsen er da dukket temmelig pludseligt op.
Jeg har længe overvejet den.
Før jeg går, har jeg en virkelig trist nyhed.
Mrs. Churchill er blevet meget syg og lever næppe måneden ud.
Stakkels mrs. Churchill! Men det overrasker mig ikke.
Frank Churchill fik beskeden i går.
Den slags nyheder er forventelige i min alder.
Miss Bates er vel ikke alt for udmattet efter udflugten i går?
- Har De besøgt miss Bates? - Ja. Jeg ville tale med hende.
Godt.
- Godt gjort. - Tak.
Farvel, mr. Woodhouse.
- Pas på Dem selv. - Farvel, kære ven. Kom snart igen.
Så nu hedder det "stakkels mrs. Churchill". Sørgeligt nyt.
Hun blev sikkert forkølet af træk.
Stakkels mrs. Churchill. Jeg troede ikke, hun var så syg.
Nej, det er meget trist.
Hendes bortgang bliver et chok for os alle.
Det forandrer vel mr. Frank Churchills situation betragteligt.
Ja, det formoder jeg.
Sikke en ulykke, at det sker nu, hvor mrs. Weston snart nedkommer.
Ja, miss Woodhouse.
Mr. Weston er her. Han vil tale med Dem straks.
Mr. Weston?
- Er der noget galt, mr. Weston? - Nej, det er ikke, som De tror.
- Men mrs. Weston beder Dem komme. - Naturligvis.
- Men kan De ikke sige, hvad det er? - Det vil jeg meget nødigt.
Udmærket. Lad mig lige hente mit sjal.
- Hvad er der, mrs. Weston? - Sæt Dem, kære.
Tak, min skat.
Emma...
I morges fik vi ganske uventet besøg af min mands søn Frank.
De nævnte vel min dybe sorg over mrs. Churchills død?
Naturligvis. Men De ved vel, at dette i høj grad ændrer hans forhold?
- De mener, at han vil arve? - Ja, men...
Han kom i morges for at tale med sin far -
- om en anden sag, der angår hans fremtid.
Jeg ved næsten ikke, hvordan jeg skal sige det...
- Han har en forbindelse. - Er det sandt?
Det er mere korrekt at sige, at han har forlovet sig og skal giftes.
Mr. Churchill? Med hvem?
Med Jane Fairfax.
- Jane Fairfax? - De var forlovede, før han kom hertil.
- Det er ikke Deres alvor! - Lige siden de mødtes i Weymouth.
Hverken hans far eller jeg havde den mindste anelse før i morges.
Hvordan kan han så lade Jane tage plads som guvernante?
Han kendte intet til det. På det punkt kan jeg i det mindste frikende ham.
Hans vedvarende opvartning af mrs. Churchill fik Jane til at...
... til at sætte spørgsmålstegn ved at stole for meget på ham.
Deraf beslutningen om pladsen i Bristol.
Stakkels pige. Hun må virkelig have lidt for at tage det skridt.
Så han var altså forlovet hele tiden?
Der går mindst en halv dag, før jeg kan begynde at fordøje det.
Jeg forstår så udmærket Deres overraskelse... og vrede.
Der er en side af hans opførsel, som hans fader og jeg ikke kan tilgive.
De ved, hvad jeg mener.
Min vrede, hvis jeg da føler nogen -
- gælder ikke mig selv.
Jeg syntes da om ham, da han kom hertil.
En overgang tillod jeg sågar mig selv at blive lidt forgabt i ham.
Men den tid er forbi. Gudskelov.
Jeg ved knap nok hvordan eller hvorfor.
Åh, Emma! Lad mig omfavne Dem!
- De må ikke anstrenge Dem. - Mr. Weston bliver så lettet!
Det var vort højeste ønske, at De skulle finde hinanden.
Da vi hørte det i morges... Forestil Dem vores følelser.
Ja. Jeg undslap.
- Men det undskylder ikke ham. - Nej, det gør det ikke.
Hvordan kunne han være så løssluppen over for os -
- når han allerede var forlovet?
De har enhver ret til at føle, som De gør.
Men for Dem nærede han særligt varme følelser.
Det er jeg slet ikke i tvivl om.
Ja, hans opførsel overfor mig var meget tydelig.
Men hvordan kunne Jane tage det med så stor sindsro?
At se til, mens der bliver gjort kur til en anden foran øjnene af en...
Det viser en grad af ligegyldighed, jeg hverken forstår eller respekterer.
Jeg tror faktisk, at det gik hende på.
Det er derfor, hun altid har været så afmålt over for Dem.
Måske. Det kan jeg så forstå.
Og jeg trækker mine ord i mig.
Men jeg tænker ikke på mig selv.
Jeg er gammel og klog nok til ikke at have brug for beskyttelse.
Men det er alle ikke.
Nogle mennesker er mere godtroende end jeg -
- og dårligere til at vurdere tingene nøgternt.
Og derfor er de mere sårbare.
- Er det ikke sælsomme nyheder? - Hvilke nyheder, Harriet?
Dem om Jane Fairfax og mr. Churchill. Har De hørt noget så sært?
Mr. Weston sagde det selv. Det skulle være en stor hemmelighed.
- Men De vidste det allerede. - Ja, det gjorde jeg.
Anede De, at han var forelsket i hende?
Det gjorde De måske. De kan jo se ind i alles hjerter.
Jeg begynder nu at betvivle mine evner i den retning.
Så havde jeg da advaret dig i stedet for at indgyde dig håb.
Mig? Hvorfor skulle De advare mig?
De tror vel ikke, jeg synes om mr. Churchill?
Hvor det glæder mig at høre dig sige det.
Men engang gav du mig grund til at tro, du holdt af ham.
Nej, det har jeg aldrig gjort. Hvordan kan De misforstå mig sådan?
Vi aftalte jo ikke at nævne navne...
Men når man tænker på, hvor meget han står over alle andre -
- ville jeg ikke have troet det muligt, at jeg kunne mene nogen anden.
Jeg håber, jeg har bedre smag end at tænke på mr. Frank Churchill.
Men hvis genstanden for dine følelser ikke er mr. Churchill, hvem er det så?
Hvordan kan De spørge om det?
De, der kender mig så godt, og har kendt herren i al evighed.
Lad os nu få dette helt på det rene.
- Taler De om mr. Knightley? - Ja, naturligvis.
Hvem ellers? Jeg troede, det var soleklart.
Vi talte om, at det var pænt af mr. Churchill at redde dig fra sigøjnerne.
Nej! Jeg mente dengang til ballet, da mr. Elton nægtede at danse med mig -
- og mr. Knightley reddede mig ud af min elendighed.
Jeg forstår.
Siden du nu har så stærke følelser for mr. Knightley...
Har du nogen anledning til at tro, at de er gengældt?
- Ja, det har jeg faktisk. - Hvorfor, om jeg må spørge?
Det var forleden på Donwell, da han viste mig rundt i haven.
- De bemærkede det måske ikke? - Jeg husker, I vekslede et par ord.
Det var mere end et øjeblik. Meget mere.
Han førte mig ved armen ned til enden af frugthaven.
Han ville vise mig gården, som han udlejer til mr. Martin.
Han må have husket, at jeg boede der for længe siden som barn.
Han var uhyre venlig og opmærksom over for mig.
Mr. Knightley er den sidste mand på jorden -
- der lader en kvinde tro, at han synes mere om hende, end han gør.
Ja, det er sandt!
Han er alt for godt et menneske til at gøre den slags, ikke?
Jeg kan takke Dem for, at jeg er så lykkelig.
Ja. Havde De ikke taget Dem af mig, havde jeg ikke turdet tale med ham.
Kæreste miss Woodhouse! Hvordan kan jeg nogensinde gøre gengæld!
Jeg må gå. Jeg lovede mrs. Goddard at være hjemme for en halv time siden.
Jeg er helt rundt på gulvet i disse dage.
Mr. Knightley...
Regner det stadigvæk?
Ja, det regner stadigvæk.
Stakkels mrs. Weston. Hun har det ikke let i det her vejr.
Jeg sagde, at jeg tænker på stakkels mrs. Weston.
Ja, far.
Det bliver dejligt, når denne triste historie er forbi.
Stakkels miss Bates. Hun kommer til at savne sin niece mere, end hun aner.
Gid mr. Knightley ville komme tilbage fra London.
Her virker så underligt uden hans besøg.
Hvor er Williams? Det må snart være tid til min morgenvælling.
Jeg tror, regnen aftager lidt.
Det er trist at leve fra den ene skål vælling til den anden.
Du overvejer da ikke at gå ud?
- Jo, far. - Men kæreste barn!
Du milde.
Emma!
- Jeg hørte, du var i haven. - Jeg anede ikke, De var tilbage.
- Hvornår kom De? - I morges.
- Det må have været en våd rejse. - Ja, det var skrækkeligt.
- Har Deres far det godt? - Ja, tak.
Han har ikke noget imod at skulle blive inden døre.
Det er mig, det lader mig plage af det.
- Hvem skulle du besøge? Harriet? - Harriet? Nej, nej.
Jeg skulle ikke besøge nogen. Jeg trængte bare til luft.
- Må jeg gøre dig selskab? - Gerne.
Det drypper stadig fra træerne. Skal vi søge ly?
Absolut.
Har De hørt nyheden, mr. Knightley?
- Ikke ubehagelige nyheder, vel? - Nej. De er meget behagelige.
- Der skal være bryllup. - Jane Fairfax og Frank Churchill?
Hvem har fortalt Dem det? Kun jeg og et par andre kender til det.
Weston nævnte det i et brev. Så det er en hemmelighed, alle kender.
De er vel den, der er mindst overrasket af os alle.
Jeg mindes, at De advarede mig. Havde jeg dog bare hørt efter.
Men jeg er tilsyneladende dømt til at være blind.
Og det gælder på mange områder.
Stakkels Emma... Du må ikke tage det for tungt.
Det gør jeg bestemt heller ikke.
Med hvilken ret skulle jeg gøre det?
- Tiden, kære Emma. Den læger såret. - Ja, naturligvis.
De er jo så klog, og Deres fars behov for Dem -
- må også være en slags trøst.
Ja, det er det. Absolut.
Den forbistrede fyr! Sådan en slubbert.
Stakkels Jane fortjener bedre.
Meget bedre. Det er en trist historie for alle involverede.
De tager aldeles fejl.
Jeg har ikke brug for medlidenhed, hvad det angår.
- Er det virkelig sandt? - Ja.
Det lover jeg af hele mit hjerte.
Hvem troede du så, jeg mente?
Jeg var ikke sikker. Jeg misforstod Dem vist lidt.
Jeg troede, De måske mente...
Det spiller ingen rolle.
Min blindhed, når det gælder mr. Frank Churchill -
- fik mig til at opføre mig virkelig dumt.
Fejlen var hans. Du har sikkert ikke noget bebrejde dig selv for.
Det er ikke sandt. Jeg har meget lidt at sige til mit forsvar.
Jeg blev fristet af hans bevågenhed. Det smigrede min forfængelighed.
Men jeg var skulle blot dække over hans sande følelser for hende.
- Og jeg lod mig narre. - Sikke en ussel kæltring.
Men et eller andet sted inderst inde lod jeg mig nok ikke helt forblinde.
Noget, jeg ikke ved, hvad er, har beskyttet mig mod ham.
Måske er der stadig håb for ham. Hun kan jo redde ham.
- De nærer høje tanker om hende. - Han er en lykkens pamfilius.
Han møder en ung kvinde på en ferie og vinder hendes hjerte.
Men hans faster står i vejen. Så dør hun.
Han har udnyttet alle, men de tilgiver ham med glæde.
Han er en heldig ung mand. Tænk, at vinde den gevinst.
For ingen mand kan undgå at vinde ved en god kvindes selskab.
De taler, som om De misunder ham.
Ja, i denne henseende misunder jeg ham.
Og aldrig mere end netop nu.
Du spørger mig ikke hvorfor. Du har bestemt dig for ikke at være nyfigen.
- Det er ikke årsagen. - Det er meget klogt.
Men jeg kan ikke være klog længere. Jeg må sige det, du ikke spørger om.
- Selvom jeg straks fortryder mine ord. - Vi De ikke nok tie, mr. Knightley?
Nuvel. Som du vil.
Måske burde vi gå ind. Din far undrer sig sikkert.
Tilgiv mig.
Men jeg vil ikke lade vores lange og lykkelige venskab blive ødelagt.
Så sig, hvad De vil. Så skal jeg lytte -
- og prøve at sige min ærlige mening som Deres ven.
Som en ven?
Kæreste Emma. Jeg vil ikke...
Jo, så må det være sådan.
Jeg tager imod dit tilbud.
Som en ven...
Har jeg ingen chance for at vinde dig?
Kæreste Emma, hvordan denne samtale end slutter...
Min kære, elskede Emma...
Sig det med det samme. Og sig nej, hvis det ikke kan være anderledes.
Jeg kan ikke holde taler. Hvis jeg elskede dig mindre, sagde jeg mere.
Du kender mig. Jeg har bebrejdet og belært dig, og du har taget det pænt.
Bedre, end nogen anden kvinde ville gøre.
Jeg har været en meget middelmådig tilbeder.
Men du forstår mig. Det ved jeg.
Lige nu er det eneste, jeg ønsker, at høre din stemme.
Bed kokken sætte noget vand over, hvis hun skulle være forulykket.
Og send en af drengene hen efter dr. Perry og bed ham komme straks!
Hvorfor lod jeg hende overhovedet gå ud?
Sikke en vildfarelse!
Det vil nage mig resten af livet.
Tænk, at det tog mig så lang tid at se, hvad der lå foran fødderne på mig.
Og jeg, der troede, jeg var ekspert, kunne ikke granske mit eget hjerte.
Vi er nogle værre fjolser, vi to.
Men det behøver vi ikke indrømme over for andre.
Jeg har kun én bekymring. Min far.
Ja, han udgør lidt af et problem.
- Men indtil videre bør vi holde tæt. - Ja, det er jeg bange for.
Indtil en passende lejlighed byder sig.
- Er du sikker på, du ikke fryser? - Jeg har aldrig haft det bedre, far.
- Kan det ikke berolige dig? - Sikke et held, mr. Knightley var med.
De må have mig undskyldt, men hun er min dyrebareste ejendom.
Jeg er blevet en gammel grå invalid. Det må stakkels Emma lide under.
Men det er nu en stor trøst at have en så hengiven datter.
Jeg håber, du bliver retmæssigt belønnet, min skat.
Mr. Knightley tilgiver mig sikkert, men jeg synes, du trænger til lidt ro.
- Hvorfor dog det? - I fald du har haft en hård dag.
Det er min tur til at passe på dig. Mr. Knightley forstår det sikkert.
Undskyld, men dr. Perry er kommet.
Hvad laver dr. Perry her? Jeg har ikke sendt bud efter ham.
- Far altså! - Man kan ikke være påpasselig nok.
Jeg veksler et ord med ham.
Stakkels far.
- Vi kan ikke sige det nu. - Nej.
Oven på mrs. Westons nyheder vil det være alt for meget for ham.
Men jeg bliver nødt til at sige det før eller siden.
- Nej. Det skal komme fra mig. - Hvis du ønsker det sådan...
Giv mig tid til at forberede ham pø om pø.
- Giv mig tid, mr. Knightley. - Naturligvis. Men...
På en betingelse...
At du holder op med at kalde mig "mr. Knightley".
- Det er sådan, jeg tænker på dig. - Jeg har faktisk et andet navn.
Ja. Men hvis jeg brugte det, ville det ændre mit syn på dig.
Jeg mindes en gang, jeg var et lille barn og kaldte dig George.
For at se, om det gjorde dig vred. Da det ikke virkede, holdt jeg inde.
Kan du ikke kalde mig det nu?
George...
George.
George...
Jeg beklager, mr. Knightley, men det går ikke. Du må forblive den, du er.
Kære Harriet. Det bekymrer mig, at du ikke har været på Hartfield længe.
Fejlen er min, men jeg har haft meget at se til.
Vi bør mødes inden længe, for der er noget vigtigt -
- der angår os begge samt en anden, som du bør kende til.
Kære miss Woodhouse! Mange tak for brevet.
Jeg er også ked af, at vi ikke har mødtes, men jeg skal jo til London -
- for at besøge Deres søster og passe drengene. Jeg glæder mig virkelig.
Er min blå kjole god nok, eller bør jeg købe noget finere?
Lad mig høre Deres oprigtige mening.
Kære Harriet...
Du er virkelig snu, Jane. Er hun ikke snu, miss Bates?
At holde det hemmeligt så længe.
Det gør mig ondt, at De har det sådan, mrs. Elton, men det var uundgåeligt.
Det var ikke hendes eget valg. Var det vel ej, Jane?
De var ikke den eneste, der intet vidste. Jeg reagerede med et "Jane!"
Det var præcis det, jeg sagde, ikke sandt? "Jane!"
Jeg lavede bare sjov, miss Bates. Jeg bliver da ikke fornærmet.
Men en vis ung dame blev meget skuffet, da hun hørte om forlovelsen.
- Og hvem er det? - Jeg nævner ingen navne.
Men stakkels mr. Woodhouse har vist fået det ret dårligt som følge deraf.
Kommer der nogen? Måske er det min caro sposo.
- Miss Woodhouse. - Undskyld, jeg...
Jeg ville tale med miss Fairfax. Jeg kommer tilbage en anden gang.
Men vi har ikke set Dem længe.
Det sagde jeg netop til Jane i morges.
Tag plads. Vil De have en lille forfriskning?
Er vor fortryllende lille veninde ikke smukkere end nogensinde?
Perrys behandling gør underværker. For det er vel hans fortjeneste.
- Miss Fairfax ser strålende ud. - Ja, gør hun ikke?
Sikke en fest! Lad os få lidt småkager.
Det må være min ægtemand.
Han har været til møde med Knightley på Crown.
- Mødet på Crown er vist i morgen. - Jeg tror, De tager fejl.
Folk vil altid høre hans mening.
De kan nærmest ikke foretage sig noget uden mr. E.
- Mr. Elton. - Kom indenfor. De ser helt svedig ud.
Jeg er meget svedig. Jeg var helt ovre i Donwell. Forgæves.
- Nu skal De få noget at drikke. - Donwell? Var mødet ikke på Crown?
- Nej, det er i morgen. - Er du sikker på det?
Så mr. Knightley bad Dem tage til Donwell, og så var han ikke hjemme?
Hvor ubetænksomt af ham.
Men han har været lidt underlig på det sidste. Lidt glemsom og fraværende.
- Synes De ikke også? - Det har jeg ikke bemærket.
Nu er jeg desværre nødt til at gå.
Jeg følger Dem til døren.
Hvordan kan Knightley behandle dig sådan?
Han bliver mere og mere underlig.
Jeg håbede at få lejlighed til at sige, hvor lykkelig jeg er på Deres vegne.
- Jeg ønsker Dem al mulig lykke. - Tak. Jeg ville også tale med Dem.
De må have følt, at jeg var kold og forstillet.
Men det var bare en rolle, jeg spillede.
De gør Dem alt for mange skrupler. Det er mig, der bør undskylde.
Jeg rødmer, når jeg tænker på min opførsel ved flere lejligheder.
De skal De ikke gøre på grund af mig. Jeg var ganske klar over situationen.
De er meget generøs og forstående.
Farvel, Jane. Det må jeg vel godt kalde Dem?
Endelig.
Er det ikke trist, vi først bliver venner nu, hvor De forlader os?
Jeg tryglede hende om tage vognen. James er så god af sig.
Han spænder gerne hestene for, hvis han får et rimeligt varsel.
- Emma, mit barn! - Jeg troede, du var ude og spadsere.
- Han blev opholdt. - Så går jeg nu.
Men il ikke herfra. Bliv og tal med hende, hvis De ikke har for travlt.
Tak.
- Intet nyt om stakkels miss Taylor? - Mrs. Weston? Nej, der er intet nyt.
James hørte, at man har set jordemoderen gå i den retning.
- Hun har snart født barnet ti gange. - Sådan er det altid.
Stakkels miss Taylor. Det er trist historie.
Stakkels Weston med, for så vidt.
Stakkels far. Vi må fortælle ham det.
Ellers er vi ikke en døjt bedre end Frank Churchill.
Jeg er så ganske enig. Men jeg har andre nyheder til dig.
Nyheder, som måske ikke vil bekomme dig vel.
- Men du står da og smiler. - Du smiler næppe, når du hører det.
Det, der glæder dig, glæder mig.
Der findes et enkelt emne, hvor vi ikke er enige.
Bered dig på det værste. Harriet Smith vil gifte sig med Robert Martin.
- Nej! - Jo. Jeg har det fra Martin selv.
Da han jo er min lejer, beærede han først mig med nyhederne.
Du synes lige så lidt om det, som jeg frygtede. Var vi dog bare enige.
Du misforstår mig, mr. Knightley. Jeg mistede bare helt mælet.
Kæreste Harriet! Hun er dog uforbederlig.
Fortæl alle detaljerne. Hvor og hvornår.
- Du må ikke udelade noget! - Hun vil selv sige det.
Hun længes efter at se dig, men frygter, at hun er uvelkommen.
Harriet? Aldrig.
Kære miss Woodhouse!
De kendte mit dumme hjerte bedre end jeg selv!
Nej, det gjorde jeg bestemt ikke. Den ros har jeg slet ikke fortjent.
Jeg er så lykkelig! Robert og jeg er som skabt til hinanden.
Jeg kunne mærke det lige fra første gang, vi mødtes.
De var øjeblikke, hvor jeg følte en flygtig interesse for andre -
- men det var bare en fjollet piges fantasier. De er allerede glemt.
- Vil De tale med ham? - Hvorfor skulle jeg ikke ville det?
- Hvis han vil tale med mig. - Ja!
- Du kan komme ind nu. - Du har da ikke ladet ham stå derude?
Miss Woodhouse. Det er mr. Martin.
Undskyld den uhøflige behandling. Tag plads.
Jeg bliver kun et øjeblik. Jeg skal tale med mr. Knightley om gården.
Tak for Deres venlighed mod Harriet. Hun taler aldrig om andet.
Jeg skylder også Dem tak.
Hvis De bliver en god ægtemand, vil De altid være min ven.
- Jeg skal gøre mit bedste. - Det er jeg overbevist om.
Nu må De have mig undskyldt, men jeg vil ikke lade mr. Knightley vente.
At De er så hensynsfuld over for mr. Knightley -
- er den bedste anbefaling i mine øjne.
- Kom igen, når De har bedre tid. - Mange tak.
Er han ikke den mest vidunderlige mand, De har set?
Han lader til at være en fortræffelig ung mand.
Så stakkels lille Harriet Smith altså skal giftes? Jamen dog...
Så ung og skrøbelig.
- Kunne du ikke tale hende fra det? - Nej, far.
Man skulle tro, miss Taylors eksempel var nok til at afskrække hende.
Hvorfor det? Nedkomsten gik ganske let, og barnet trives.
Men det var ikke det, jeg ville tale om.
Der er en ting, jeg ikke vil forholde for dig længere.
Harriet er ikke den eneste, der går i bryllupstanker.
Hvem mere? Hvad mener du, min pige?
- Du mener vel ikke, at miss Bates... - Nej, ikke miss Bates.
Hvad er det her for noget vanvid?
Mr. Knightley har gjort mig den store ære at fri til mig.
Hvad? Nej, det kan du ikke mene.
- Og jeg har takket ja. - Nej. Nej, det er ikke sandt.
Nu må du ikke hidse dig sådan op, far.
Jeg forlader dig da aldrig.
Hvad mener du med forlade? Huset?
Vi har vendt og drejet det.
Forslaget er, at John Knightley og Isabella flytter til Donwell.
Og med din tilladelse vil mr. Knightley og jeg blive her.
Så du får to døtre i stedet for en og mere af mr. Knightleys selskab.
Kan du ikke se, at det er et lykkeligt arrangement for os alle?
Jeg kan ikke lide arrangementer. Jeg er for gammel til den slags.
Nej, det kan ikke lade sig gøre!
Far... Der er noget endnu vigtigere, som jeg vil tale med dig om.
Hvad, min kære?
Jeg hører, at der atter var indbrud i mr. Westons fjerkræshus.
- Mener du det? - Alle kalkunerne blev stjålet.
- Det er tredje gang på nogle uger. - Sikke tider vi lever i!
Men hvis mr. Knightley boede her, ville han altid vide råd.
Ja, det er sandt. Så lad gå, min ven.
- Har vi dit samtykke? - Ja.
Du vil ikke fortryde. Du holder jo af mr. Knightleys selskab.
Jo, det ved du da.
Nu får vi ham at se hver eneste dag.
Men vi ser ham jo allerede dagligt. Hvad er så formålet med ægteskabet?
Hvorfor kan vi ikke bare fortsætte som hidtil?
Knightley flytter altså til Hartfield?
Lad os håbe, frøkenen bliver tilfreds. Hellere ham end mig.
Det er altid svært at bo sammen med sine forældre.
Et par ved Maple Grove prøvede det. De var skilt, inden året var omme.
Jeg håber, det bliver en lykkelig foranstaltning.
Jeg ønsker dem alt det bedste. Gør du ikke det, Jane?
Nå nej... Hun er her jo ikke.
Er hun ikke en smuk lille pige?
Det må man sige, mr. Weston. Hun ligner virkelig sin far.
Hun er en smuk lille pige.
Jeg ønsker Dem held og lykke fremover.
Tak. Og jeg ønsker Dem det samme, selvom det næppe er nødvendigt.
Tak for den venlige og tilgivende besked i et af mrs. Westons breve.
- De tager vel ikke Deres ord i Dem? - Slet ikke, mr. Churchill.
- Og det glæder mig at sige det her. - Jeg fortjener ikke Deres venlighed.
Sikke en tølper jeg var. Men jeg kunne ikke røbe sandheden.
Skønt jeg en enkelt gang var meget fristet.
Emma. Mr. Churchill.
Men jeg trøster mig med, at De vidste, det var et spil.
For De deltog jo også lidt i det.
Jeg har en mistanke om, at De faktisk nød at narre os alle sammen.
Hvordan kan De dog tro det? Jeg var helt til hundene.
Nej. Jeg ved, hvad jeg taler om.
Jeg ville også have moret mig.
Og vi minder nok om hinanden på mange måder. Tror De ikke?
De har altså tilgivet mig? Godt. Men det vidste jeg, De ville gøre.
Undskyld forstyrrelsen. Men vi har vist fået de gale partnere.
Mine kære venner... Da vi nu alle er forsamlede -
- er det min sørgelige pligt at ønske de to par tillykke.
Så hvis De løfter Deres glas... Vores Hartfield-vin er udmærket.
Den kan vist ikke skade nogen.
Nej! Ikke De, miss Taylor. Ikke mens De...
- Et glas mælk til miss Taylor. - Far!